מכון הלכה ברורה ובירור הלכה
סוגיות בעיון ללימוד הדף היומי
יציאת אישה בחוטים ארוגים על ראשה בשבת
מסכת שבת, דף נ"ז ע"א
סוגיה מספר 15

גמרא
משנה: במה אשה יוצאה ובמה אינה יוצאה? לא תצא אשה לא בחוטי צמר ולא בחוטי פשתן ולא ברצועות שבראשה ולא תטבול בהן עד שתרפם.
גמרא: טבילה מאן דכר שמה? אמר רב נחמן בר יצחק אמר רבה בר אבוה: מה טעם קאמר, מה טעם לא תצא אשה לא בחוטי צמר ולא בחוטי פשתן? מפני שאמרו חכמים: בחול לא תטבול בהן עד שתרפם, וכיון דבחול לא תטבול בהן עד שתרפם - בשבת לא תצא, דילמא מיתרמי לה טבילה של מצוה ושריא להו ואתי לאתויינהו ארבע אמות ברשות הרבים. 
בעא מיניה רב כהנא מרב: תיכי חלילתא מאי? אמר ליה: אריג קאמרת? כל שהוא אריג - לא גזרו. איתמר נמי, אמר רב הונא בריה דרב יהושע: כל שהוא אריג - לא גזרו, ואיכא דאמרי, אמר רב הונא בריה דרב יהושע: חזינא לאחוותי דלא קפדן עלייהו. מאי איכא בין הך לישנא ובין הך לישנא? איכא בינייהו דטניפן; להך לישנא דאמר כל שהוא אריג לא גזרו - הני נמי ארוג, ולהך לישנא דאמרת משום קפידא - כיון דטניפא מקפד קפדא עלייהו.

רש"י
במה אשה יוצאה. דהוי תכשיט ולא משוי ואיכא דהוי תכשיט וגזור ביה רבנן דילמא שלפא ומחויא לחברתה חשיבותו ודילמא אתי לאיתויי ד' אמות: לא בחוטי צמר ופשתן ורצועה שבראשה. שקולעת בהן שערה: שבראשה. אכולהו קאי ובגמ' מפרש טעמא: ולא תטבול בהן. משום חציצה: עד שתרפם. שתתירם קצת שיהיו רפויין ויכנסו המים ביניהם לשער: 
טבילה מאן דכר שמה. מה ענין טבילה אצל הלכות שבת: ושריא להו. ומתרת אותם לטבול בשבת שעל הטבילה לא גזרו כדאמרינן במסכת ביצה (דף יח.) אדם נראה כמיקר ואין נראה כמתקן עצמו: תיכי חלילתא. שרשרות של חוטין חלולות ועגולות: מהו. לקלוע בהן שערה ולצאת בשבת שאינה יכולה למותחן ולדוחקן על השער בחזקה והמים נכנסין בה ומיבעיא ליה מי הוי חציצה ולא תצא בהן בשבת משום גזירת טבילת מצוה או לא הוי חציצה: כל שהוא אריג לא גזרו. לצאת בו בשבת דלענין חציצה לא חייץ דלא מצי לאהדוקי שפיר: לאחוותי דלא קפדן עלייהו. ליטלן מראשן כשהן רוחצות בחמין אלמא עיילי בהו מיא שפיר אפילו להנאת רחיצה וכיון שכן לענין טבילה נמי לא צריכין להתירן ומותר לצאת בהן בשבת דהא אי מתרמי טבילה לא שרו להו לא משום חציצה ולא משום קפידא: דמיטנפי. שנטנפו הנך תיכי בטיט: הא נמי אריג הוא. והא קאמר לא גזרו כלל לצאת ולהאי לישנא דלא קפדי משמע דאי קפדי לנטלן מראשן כשהן רוחצות אסור לצאת בהן בשבת ואע"ג דלענין איהדוקי לא חייצי ומותרות לטבול בהן הלכך הני כיון דמיטנפי מקפד קפדן שלא להיות בראשן בשעת טבילתן מפני שהמים ממחין את הטיט ומלכלך בשרן בעלייתן מן הטבילה ואע"ג דחציצה לא הוי דהא עיילי בהו מיא מיהו כיון דשקלי לה משום טינוף אתי לאיתויינהו ואסור לצאת בהן וללישנא קמא לא גזרו אלא במידי דחייץ לטבילה ורבותי מפרשין הך קפידא לענין חציצה כדקי"ל רובו ומקפיד עליו חוצץ (עירובין דף ד:) וקשיא לי בגוה טובא חדא דכי איתמר ההוא במידי דמיהדק איתמר ואשמעינן דאע"ג דלא עיילי ביה מיא כיון דלא קפיד עליה חשיב כגופיה ובטל לגבי שערו אבל במידי דלא מיהדק ועיילי ביה מיא מאי חוצץ איכא למימר הא לאו חוצץ הוא ואי אתית למימר דההוא חוצץ דהתם לא דק בלישניה ומיהו כל מידי דקפיד עלייהו אסור היכי אמרינן הכא האי נמי אריג הוא ומותר כיון דפשיטא לן דהיכא דמיטנפי מקפד קפדן על כרחיך חייץ דהא רב הונא בריה דרב יהושע אהלכה למשה מסיני לא אתא לאיפלוגי:

הקדמה
הסבר רבותיו של רש"י - מחלוקת הלשונות בהלכות חציצה
הסבר רש"י ועוד ראשונים
הסבר בעל מחזור ויטרי ובעל ספר התרומה
גרסת רבנו פרחיה
פסיקת ההלכה
הקדמה
במשנה למדנו שאסור לאישה לצאת לרשות הרבים כשיש על גופה דברים שחוצצים בטבילה, שמא תזדמן לה טבילת מצווה ותצטרך להוריד את הדברים הללו על מנת לטבול, ומתוך כך תבוא לטלטל ארבע אמות ברשות הרבים. בגמרא מסתפק רב כהנא מה הדין ב"תיכי חלילתא" שהם חוטים שקלועים בשערות האישה ורב פושט לו שלא גזרו עליהם מכיוון שלא גזרו על אריג. בהמשך מובאות שתי לשונות בשם רב הונא בריה דרב יהושע מדוע לא גזרו על "תיכי חלילתא". לפי הלשון הראשונה לא גזרו כלל על אריגים, ולפי הלשון השנייה לא גזרו מכיוון שאין מקפידים עליהם, והנפקא מינה בין הלשונות היא ב"טניפן" (כך על פי גרסתנו).
יש להבין במה נחלקו שתי הלשונות, וממילא מהי בדיוק הנפקא מינה ביניהם ומה פירוש "טניפן". כמו כן יש לברר מהי פסיקת ההלכה במחלוקת בין הלשונות.
הסבר רבותיו של רש"י - מחלוקת הלשונות בהלכות חציצה
רש"י (ד"ה הא נמי) מביא את פירושם של רבותיו לפיו לפי הלשון השנייה כיוון שמקפידה על טינוף החוטים הם חוצצים בטבילה ולכן יש לגזור שלא לצאת בהם בשבת וכפי שהוסבר לעיל יש חשש שתבוא לטלטלם כשתזדמן לה טבילה. לפי זה נראה כי יסוד המחלוקת בין שתי הלשונות הוא בהלכות חציצה בטבילה, שלפי הלשון הראשונה חוטים מטונפים אינם חוצצים ולפי הלשון השנייה חוצצים.
רש"י עצמו מקשה על פירוש זה שמה שנאמר שדבר שאדם מקפיד עליו חוצץ מדובר רק כאשר הוא מהודק לגופו, אך אם אינו מהודק לא שייך בו כלל חציצה, שהרי "חציצה" פירושה דבר שחוצץ בין הגוף למים ודבר רפוי אינו חוצץ כלל. הוא מוסיף שאין לומר שהלשון "חציצה" אינה מדוקדקת, והפירוש הוא שכל מה שמקפיד חוצץ אף כשהוא רפוי, שאם כן יוצא שהלשון הראשונה של רב הונא שאומרת שכל מה שהוא אריג אף שהוא מקפיד עליו אינו חוצץ חולקת על ההלכה שדבר שמקפיד עליו חוצץ, וזה לא מסתבר.
הסבר רש"י ועוד ראשונים
רש"י (שם) מפרש שלפי הלשון הראשונה לא גזרו כלל על אריג כיוון שאינו חוצץ לגבי טבילה שהרי הוא רפוי. לעומת זאת לפי הלשון השנייה לא גזרו על אריג מכיוון שהאישה אינה מקפידה להורידו לפני הטבילה. לפי זה הנפקא מינה בין הלשונות היא במצב בו האריג מטונף, שמצד הלכות חציצה אין האישה צריכה להורידו שהרי הוא רפוי, אולם בכל זאת היא מקפידה להסיר את האריג לפני הטבילה כדי ששערות ראשה לא ייטנפו ממנו. לכן לפי הלשון הראשונה גם באריג מטונף יהיה מותר לצאת לרשות הרבים, אך לפי הלשון השנייה קיים החשש שתוריד את האריג כשתזדמן לה טבילה ולכן יש לגזור שלא תצא בו. כפירוש זה מפרשים גם הראב"ן (סימן שמ"ז), רבינו יהונתן, המאירי, הריטב"א והר"ן (כ"ו ע"א בדפי הרי"ף).
הסבר בעל מחזור ויטרי ובעל ספר התרומה
בעל מחזור ויטרי (עמ' 131) ובכל ספר התרומה (סימן רל"ט, בפירושו הראשון) מפרשים בדומה לרש"י את המחלוקת בין שתי הלשונות. אולם את הנפקא מינה ביניהם הם מסבירים בצורה שונה. הם כותבים שפירוש "טניפן" אינו שהחוטים מטונפים כבר, אלא שהאישה מקפידה שאותם חוטים לא ייטנפו ולכן היא מסירה אותם לפני הטבילה ומדובר בחוטים יקרים כגון חוטים מוזהבים. לפי הלשון הראשונה כיוון שהחוטים עשויים מאריג אינם חוצצים ולכן לא גזרו בהם, אולם לפי הלשון השנייה שהדבר תלוי בהקפדת האישה, גם כאן האישה מקפידה להסירם כדי שלא ייטנפו ממי הטבילה ולכן יש לגזור שלא תצא בהם בשבת.
גרסת רבנו פרחיה
בחידושי רבנו פרחיה מובאת גרסה שונה - "איכא בינייהו דטמימן", כלומר ששרשראות החוטים אינן חלולות אלא אטומות. הוא מסביר שלפי גרסה זו נחלקו הלשונות, שמהלשון הראשונה ש"כל שהוא אריג - לא גזרו" עולה שגם אם אריגת החוטים אטומה - אינם חוצצים, אך מהלשון השנייה שהדבר תלוי בהקפדת האישה בשרשראות כאלו שהם מהודקים האישה מקפידה עליהם ומורידה אותם לפני הטבילה ויש לגזור עליהם שלא לצאת בהם בשבת.
רבנו חננאל כותב: "והני מילי תיכי חלילתא, אבל תיכי טמימתא - לא, דחוצצות", וייתכן שגם הוא גורס כגרסת רבנו פרחיה. אלא שאם נסביר את דבריו כך, צריך לומר לשיטתו שהמחלוקת בין הלשונות היא האם חוטים אטומים חוצצים בטבילה. אמנם אפשר שאף שהוא גורס כגרסה שלפנינו מכל מקום הוא מדייק מהגמרא שנוקטת את הדוגמא של "תיכי חלילתא", שהדיון הוא רק בחוטים חלולים, אך באריגה אטומה לכל הדעות החוטים חוצצים. הראב"ד (בספרו בעלי הנפש, שער הטבילה סוף דיני הטבילה) פוסק להלכה כדעת רבנו חננאל שחוטים שארוגים בצורה אטומה חוצצים.
פסיקת ההלכה
הרי"ף מביא את שתי הלשונות ואינו מכריע ביניהם. אולם מדברי הרי"ד (בפסקיו) עולה שהוא פוסק כלשון הראשונה, וכך נראה גם מדברי הרמב"ם שכותב בסתם שכל שהוא אריג - יוצאת בו על ראשה. הבית יוסף (באורח חיים) מסביר פסיקה זו שכך משמעות דברי רב בתחילת הסוגיה, ועוד שראוי לפסוק כלשון המקילה באיסור דרבנן.
לעומת זאת רבנו חננאל מביא רק את הלשון השנייה, וכך פוסקים גם בעל מחזור ויטרי, הסמ"ג, הסמ"ק והריא"ז. הבית יוסף (ביורה דעה) מבאר שהם סוברים שההלכה כלשון האחרונה אפילו באיסור דרבנן. גם רבנו ירוחם והטור פוסקים כלשון השנייה ומביאים בהקשר לכך את שני הפירושים, דהיינו שאין לצאת בחוטים שבשערה בין כשהם מטונפים ובין כאשר האישה מקפידה עליהם שלא ייטנפו כגון שהם מוזהבים. כך פוסק גם הרמ"א בשולחן ערוך.
הבית יוסף (ביורה דעה) מדייק מדברי הרמב"ם שאינו מחלק בין סוגי האריגים שכל החוטים אינם חוצצים אף הארוגים בצורה אטומה, שלא כדעת הראב"ד, אך בשולחן ערוך (ביורה דעה) הוא פוסק כדעת הראב"ד שדווקא כשהאריגה חלולה אינם חוצצים. עם זאת באורח חיים הוא מעתיק את לשון הרמב"ם, וניתן לומר או שהוא סמך על מה שביאר ביורה דעה, או שלא חשש לפרט הלכה זו מפני שבלאו הכי הוא כותב (סעיף י"ח) שכיום הנשים אינן נמנעות לצאת בתכשיטים.
נספח - פסקי הרמב"ם והשולחן ערוך
יוצאה אשה בחוטי שיער הקשורים לה על ראשה, מפני שהמים באין בהן ואינן חוצצין ואינה חולצתן אם אירע לה טבילה עד שנגזור שמא תביאם לרשות הרבים... וכל שהוא אריג - יוצאת בו על ראשה.
(רמב"ם שבת י"ט, ט')
אם החוטין האלו חלולין עשוין מעשה רשת - אינם חוצצין.
(יורה דעה קצ"ח, ג')
לא תצא אשה בחוטי צמר ולא בחוטי פשתן... ואם הם מעשה אריגה - מותר, שאינה צריכה להסירם בשעת טבילה. הגה. ובלבד שלא יהיו מטונפות או מוזהבות, דאז מסירן כדי שלא יתטנפו במים.
(אורח חיים ש"ג, א')

לע"נ _________________________